YAQUINABUKTA KOFFERT A
"En stor kjepp. Av og til en metallkjetting."
Hvor?
"På ryggen."
Er det ille? Blør han?
"Av og til."
Og mesteren hans gjør dette?
Det går bra.
Si at jeg kommer fra New York Times.
Jeg vil hjelpe deg.
Men det kan jeg ikke med mindre du hjelper meg.
Jeg tror han vil ha, du vet...
Jeg vet hva han vil ha.
Ser du dette?
Han kan få dette. Men ikke før vi er ferdige, ok?
Igjen.
Er det mesteren hans på kakaoplantasjen som står for julingen?
"Ja."
Greit. Og foreldrene hans er døde?
"Nei." Han sier at de bor på landet.
Så det er hans foreldre som er døde.
Ja, jeg tror det.
Vent.
Kan du be ham ta av skjorten så jeg får se ryggen hans?
Vi trenger et bilde til avisen.
Det går bra.
Det er meg.
Mike Finkel fra New York Times.
Unnskyld.
Snakker du engelsk?
Litt.
Jeg forstår ikke denne. Den trenger mynter, ikke sant?
Jeg tror det.
Vips. - Du klarte det.
Hvorfor tenner de lys?
Så folk kommer til himmelen?
Jeg er ikke katolsk.
Er du tysk? - Ja.
Hva gjør du i Mexico?
Får meg litt vintersol.
Jaha.
Du?
Jeg er journalist.
Journalist? Kult.
Ja. Samme det.
Det er bare en jobb.
Hva heter du da, herr journalist?
Jeg?
Mike Finkel, fra New York Times.
Lena. Hyggelig å treffes.
Hyggelig å treffes.
Ti minutter, Mike. Bli ferdig. - Jobber med saken.
Høyner med 250 dollar.
Seriøst? - Du hørte meg. 250 dollar.
Jævel.
Hvor lenge skal du være hjemme?
Bare i kveld. Jeg er her så de ikke erstatter meg.
De ga meg rom på jævla Hilton.
Det er et sirkus der ute.
Syner.
Det var én fyr på hotellet mitt fra Reuters,
to fra Le Monde og Kwiatowski fra CNN.
Turn. Spar ess.
500 dollar. - Drittprat.
Mike? - Skal bli.
Den må rettleses. - Nei da.
Hele greia suger.
Folk sulter langs kysten,
men 300 km innover i landet er det Bon Jovi og pommes frites.
Men de bryr seg bare om å få en sigareske fra Gaddafi til jul.
Vet du hva jeg ønsker meg til jul? 6000 ord.
Spiller vi poker, eller?
Spar konge.
Pingle, pingle, pingle.
750 dollar. - Han har den jævla knekten.
Jeg trekker meg.
Er vi klare til å slå oss på byen?
Mike, vis oss. Har du knektene?
Han trenger ikke. Du kastet deg.
Kom igjen, drittsekk, vis oss.
Jeg?
Jeg har ikke en dritt. Et par toere.
Seriøst?
Kan noen hjelpe meg med å samle pengene jeg vant?
Du spanderer drikken i kveld.
Mamma.
Dette er 42nd Street.
Er denne gutten en slave? av Michael Finkel
Selger seg til slaveri
Leste du den?
Leste den? Jeg rammer den inn nå.
Seriøst. Det trenger du ikke.
Jeg er din største fan. Det er ni førstesider på tre år.
Ti, men hvem teller?
Ni, ti, samme det. Skal du ta en fridag nå?
Jeg skal på kontoret. Marcus og Karen vil snakke med meg.
Jaså? Om hva da?
Aner ikke, men jeg mistenker at det rimer på Smulitzer.
Skulle ønske jeg var der for å feire med deg.
Hvis du bodde her, ville du det.
Du vet jeg ikke kan. Kom hjem snart.
Det skal jeg. Elsker deg. - Elsker deg også.
Hva skjer? - Kompis.
Jeg vil ikke plage deg,
men Marcus ble oppringt av Redd Barna om
artikkelen din. Kakaoplantasje-saken.
De sier det ikke er Youssouf Malé på førstesiden.
Dette er ham.
Jeg husker ikke. Jeg intervjuet begge.
Tar de feil?
Sikkert.
Sånt skjer stadig vekk. La oss gå og si det.
Greit.
Ta med de gamle notisbøkene dine.
De har også klaget på noe av innholdet.
Alt kan bevises.
Det burde ikke være et problem.
Om et kvarter?
Greit.
Er det ham eller ikke?
Alt jeg skrev om Malé, hendte med minst én av guttene.
Er det eller er det ikke Youssouf Malé?
Denne gutten med arr som en fjellkjede?
Ja, det er det.
Er du sikker? - Ja.
Flott. Så bare vis oss hvor detaljene står her.
Det kan jeg ikke.
Hvorfor ikke?
Fordi jeg ikke skrev notater den dagen.
Er det kanskje ikke ham?
Denne artikkelen handlet om å redde livene til unge mennesker.
Jeg ville skrive om alle barna jeg intervjuet. Jeg hadde en plan.
En mer aggressiv historie om korrupsjonen innenfor hjelpeorganisasjonene.
Men vi følte det var for bredt.
Dette handler ikke om andre enn deg.
Du ba meg skrive om én gutt.
Ta frem problemene gjennom historien til én gutt.
Og du hadde helt rett.
Jeg antok du hadde researchet det.
Det hadde jeg, men ikke på ett sted.
Da er det ikke research.
Mike, du innser vel hvor skadelig dette kan være
for organisasjonene som jobber med barna.
For ikke å nevne avisen.
Du ba meg skrive den. Jeg syntes det funket på et høyere nivå.
Jeg sa skriv den, ikke finn på den.
Det høyere nivået er sannheten.
Du researchet det ikke, det er alt som betyr noe her.
Tror du disse greiene skriver seg selv?
Du ansetter folk som meg for å gå på jakt.
Det er sånn denne avisen klarer seg i konkurransen.
Jeg gjorde det beste ut av det jeg hadde.
Du løy.
Jeg skjønner bare ikke hvorfor.
Du hadde jo ingenting å bevise, du er en strålende journalist.
Det forvirrer meg.
Vi må være åpne med leserne om dette,
som ikke er en liten flause.
Vet du hva det betyr for de barna?
For støtten artikkelen din sanket, for fremtiden deres?
For fremtiden din? Hva i helvete tenkte du på?
Det er nok, Karen.
Greit.
Jeg kan skrive et dementi, hvis det er det dere vil.
Jeg kan gjøre det nå.
Jeg kan skrive et dementi, hvis det er det dere vil, greit?
Men kan dere la være å trykke en unnskyldning?
Hvis dere trykker en unnskyldning, får jeg ikke jobb. Kan dere det?
Ikke trykke en unnskyldning?
Bare det, vær så snill?
Du har en flott fremtid foran deg, Mike.
Men ikke her.
KRETSFENGSEL
Mine damer og herrer, dette er kapteinen.
Vi starter nå nedstigningen til Bozeman i Montana.
Til de som er på vei tilbake: Velkommen hjem.
Til de som besøker Montana for første gang...
Jeg kan få jobb igjen før sommeren.
Hvis jeg finner noe bra.
Jeg kan be universitetet om lønnspålegg,
eller ta imot lærertimer på videregående.
Nei, jeg kan ringe rundt.
Det blir fint å ha deg hjemme en stund.
Fra redaktøren:
Rettelse av Michael Finkels artikkel, "Er denne gutten en slave?"
Tonya, det er Mike.
Finkel. Ja.
Ja, det er lenge siden sist.
Uansett, jeg har fått en flott idé, en snowboarding-artikkel.
Jeg vil ta bilder med krigsfotografen min, Chris, så det ser...
Men dette handler om vintersport.
Det angår ikke det som skjedde.
Ed, Mike Finkel.
Siden middagen for A.P.- prisutdelingen.
Ed, jeg har jobbet med en sak om hemmelige operasjoner i marineinfanteriet.
Det føles som en GQ-artikkel.
Men ingen andre saker jeg har skrevet, er under mistanke.
Hvor lenge har vi kjent hverandre? Ikke få meg til å trygle.
Ja, men klokken er 11.30.
Jeg vet det. Han kan ikke være til lunsj, for Playboy åpner ikke før 11.
Jeg forstår.
Det går bra.
Beklager.
Hei, jeg heter Pat Frato. Jeg er journalist ved The Oregonian.
Du er sikkert begravd i dette nå,
men jeg ville høre din side av Christian Longo-saken.
Hvem? - Christian Longo? Barnemorderen?
Han drepte hele familien sin her i Newport.
De arresterte ham i Cancún i forrige uke. Har du ikke hørt det?
Nei. Hvorfor sier du dette?
Fordi da de arresterte ham, sa han at han var Mike Finkel
fra New York Times.
Hallo?
Hallo? Mr. Finkel?
Hallo?
Vent litt.
FBIs TI MEST ETTERSØKTE
Christian Longo, drap, alias Mike Finkel.
Pågrepet
Da de tok ham i Mexico, nektet han for å vite noe,
men politiet følte at de hadde nok til å arrestere ham.
Han var bare en vanlig fyr, smart, ved sine fulle fem, fra en god familie.
Kom hjem en kveld og drepte kona og barna.
Dette ble siste stopp for dem.
Han druknet dem.
Men beviset antyder at kona og minstejenta ble kvalt først.
Hvor holder de ham nå?
Lincoln kretsfengsel.
Han blir der til det kommer for retten, antar jeg.
Jeg bør begynne
på hjemreisen. Det er langt å kjøre. Men du kan beholde dette.
Tusen takk, Pat.
Jeg ville treffes like mye som deg. Jeg elsker det du har skrevet.
Du.
Sa han noe om hvorfor han hevdet at han var meg?
Jeg håpte du kunne forklare det.
Det er visst bare noe du kan skrive i dagboken.
Tusen takk.
Kjære Mr. Longo: Dette er Michael Finkel.
Jeg har hørt at du bruker navnet mitt.
Jeg forstår ikke hvorfor, siden jeg ikke husker å ha møtt deg.
Men det gjør faktisk ingenting.
Faktisk føler jeg meg litt beæret.
Jeg vet du skal i retten og har fått beskjed om å unngå folk som meg,
men jeg lurte på om du ville være villig til å møtes.
Du skjønner, jeg har selv blitt dømt.
Samtidig som du brukte navnet mitt, tok de det fra meg.
Siden da har jeg drevet med sjelegransking.
Jeg har prøvd å finne ut hvem jeg egentlig er.
Jeg tenkte du kanskje kunne si hvordan det er å være meg.
Du har et kvarter. Vakten er her hele tida.
Ingen fysisk kontakt under møtet, forstått?
Er han i samme rom som meg?
Lincoln kretsfengsel får ikke mange tilfeller som dette,
så han har fått vårt eneste rom.
Jeg trodde at siden han er anklaget for flere drap...
Besøksrett bestemmes av oppførselen din her inne,
ikke forbrytelsene der ute.
Og hvordan har han oppført seg?
Longo? Eksemplarisk.
Takk for at du ville treffes, Mr. Longo.
Kall meg Chris.
Hyggelig å treffes, Chris. - Hyggelig å treffe deg også.
Hva skriver du?
Beklager. Gammel vane.
Førsteinntrykk?
Ja, førsteinntrykk.
Hva skrev du?
Brune øyne.
Det er ikke særlig bemerkelsesverdig.
70 % av verden har sikkert brune øyne.
Kanskje det. Ikke jeg.
Vet du,
det finnes en matematisk teknikk som kan avgjøre hvor dagligdags du er.
Ikke bare utseendet, men hele livet ditt.
Etter mine beregninger er jeg ganske dagligdags.
Jeg har vært grei og vanlig
92,88 % av tiden.
Men det ser man ikke i avisene.
Når de skriver om meg,
er jeg bare...
Utstøtt.
Ja. Nettopp.
Så hvorfor... Hvorfor meg?
Så du The Times og syntes navnet var morsomt?
Nei, jeg har fulgt med på hele karrieren din.
Jeg har alltid syntes at du skriver godt.
Eventyret.
Måten du forsvarer folk som ikke har en stemme.
Jeg har sikkert lest alt du har skrevet. Det føltes vel som om jeg kjente deg.
Jeg leste avisen.
Gjorde du det?
Jeg burde stille deg det samme spørsmålet.
Det tolker jeg som et ja.
Hvorfor?
Jeg vet ikke.
Jeg trengte artikkelen for å komme meg frempå.
Men lengst inne er jeg ikke sikker.
Og nå er du her.
Alle TV-stasjonene har jaget etter meg,
og jeg har blitt kontaktet av flere aviser.
The Times? - Ikke ennå.
Jeg vet at jeg er verdifull for folk som deg.
Og ikke alt er fortalt ennå.
Men de fleste journalister
vil bare skrive det leserne deres vil høre.
De vil ikke ta seg tid til å finne ut sannheten om det som hendte.
Men kanskje er det ikke viktig nå lenger.
Så klart er det viktig.
Sannheten er alltid viktig.
Den virker viktig for deg.
Da jeg var deg,
var jeg på mitt lykkeligste på lenge.
Tror du at du kan forestille deg å være meg?
Longo! På tide å gå.
Mike.
Jeg vil fortelle deg min side.
Bare deg.
Men jeg vet du vil skrive om det en gang,
så jeg trenger to ting fra deg til gjengjeld.
Hva da?
Du må love meg
at du ikke forteller noen det jeg har sagt før etter rettssaken.
Og til gjengjeld
skal du få eksklusiv tilgang.
Greit? - Jeg lover.
Men du liker kanskje ikke det jeg skriver om deg.
Jeg forstår.
Hva er det andre?
Jeg vil at du skal lære meg å skrive.
Er det ham? - Ja.
Du hører kanskje aldri fra ham igjen.
Jo.
Jeg tror han stoler på meg.
Kan du stole på ham?
Ikke gjør det.
Tror du ikke jeg sjekket politirapportene etter det som hendte?
En slik sak kommer bare én gang i livet.
Ser du ikke at dette er en ny sjanse?
Kjære Mike:
Skriv om det du vet?
Her har du en liste over alle feilene jeg har gjort i livet,
så jeg kan få bedre forståelse for hvordan jeg endte opp her.
Faren min var streng.
En gang stjal jeg en myntrull fra ham...
Vi giftet oss da vi var unge, og jeg slet med å finne jobb først.
Siden de likte det jeg gjorde, ble jeg hastet til en sjefsrolle.
Jeg var dum med penger.
Vi reiste mye.
Ungene kom som en flokk med stær.
Ingen sier hvor vanskelig det blir når du får unger.
Jeg ville bare forsørge dem.
Man må bare komme seg gjennom det.
Dette var oppgangsårene...
Uansett hvor vi reiste,
fant jeg aldri nok til å gi dem det de fortjente.
Vi mistet all eiendommen vår.
Vi dro helt fra Ohio til Oregon.
Moteller, takeaway.
Det var en velsignelse å bli oppdratt som Jehovas vitne,
for det var der jeg traff kona mi.
I to måneder sov vi på lageret. Vi var på rømmen.
Skam er en grusom følelse for en mann.
Å miste selvrespekten foran kona og barna...
Jeg tok enhver jobb jeg fant.
Jeg tilbrakte fire måneder på Starbucks
og laget kaffe til ungdommer og folk som pleide å jobbe for meg.
Bilen vår sviktet, så jeg tok bare en fra salgstomta.
Alle vennene mine gikk på college. Vi lærte ungene våre å gå.
Skulle ønske jeg kunne ha gått på college.
Det føltes bra å gjøre M.J. lykkelig.
Når jeg tenker på livet mitt før den grusomme kvelden,
er det som å se på en akvarell.
Konturene er tydelige, men de falmer rundt kanten
og etterlater utydelighet og flekker.
Etter det
er det mørkt.
Hvor lenge blir du borte? - Et par dager.
Hva het hun?
Kona?
MaryJane. - Og jenta?
Madison.
Hvor gammel var hun?
Hun var tre.
Jeg vet hva jeg gjør, ok?
Jeg vet det.
Pass på deg selv.
Jeg ringer deg, ok?
Elsker deg.
Så her er det?
Andre etasje, den til venstre.
Kan vi se på den?
Den er tom, politiet tømte den. Men jeg kan vise deg hvor de ble funnet.
Ifølge rettslegen ble MaryJane og Madison
slått og kvalt til døde,
så stengt inne i to kofferter med vekter og dumpet her.
På veien ned brast de et vannrør,
som ble lagt merke til morgenen etter
og var grunnen til at kanalen ble soknet uken etter.
Det er et veldig synlig sted.
Jeg vet det. Helt vilt.
Så ble Zach og Sadie kjørt 25 kilometer sørover
og dumpet i vannet ved Waldport, der borte.
Hvorfor kjøre 25 km for å dumpe lik i nabobyen? Så rart.
Kanskje han ville bli tatt.
Så hvorfor rømme? - Han ombestemte seg vel.
Det var her han dumpet dem.
Det er ikke høyt nok til at fallet drepte dem, så de druknet nok.
Med mindre kulden ga dem hjertestopp.
Det var langt under frysepunktet den natten.
Han gjorde en fryktelig ting.
Hvis han gjorde det.
Hvis?
Han skal erklære seg ikke skyldig.
Hvordan vet du det?
Han sa det.
Har du snakket med ham?
Jeg traff ham. - Hvorfor det?
Jeg ville høre hans side av historien.
Jeg vet ikke om Christian Longo fortjener å fortelle sin historie.
Alle fortjener å fortelle historien sin.
Mamma!
Jeg vet at du gjorde det.
Du vet at du gjorde det.
Vi trenger ikke å vite hvordan eller hvorfor,
bare tre små ord. De kan sies veldig raskt.
Jeg kan bare ikke det akkurat nå.
Beklager.
FEILSPOR
Chris, brevet ditt var helt fantastisk.
Men denne historien, mellom oss sagt,
det er ikke en artikkel jeg kan skrive.
Men det kan bli en bok.
Er det sant?
Men hvis vi skal skrive noe sånt sammen,
er det det du sier, ikke hvordan, som er viktig.
Jeg vet det. Det er bare
at du snakker så vakkert, og du uttrykker deg så godt,
og det vil jeg ha.
Det inspirerer meg. Jeg trenger det.
Greit.
Vi kan inngå en byttehandel.
Jeg gir deg et tips, og du svarer på et spørsmål.
Greit.
På side 23 skrev du:
"Da jeg fikk sparken som eiendomsmegler, trodde MaryJane at det var med vilje,
"men jeg hadde aldri sagt at det var en jobb jeg ikke ønsket."
Det er et dobbelt negativ: "sa aldri at jeg ikke ønsket."
Greit.
Det er svakt med et dobbelt negativ.
Gode journalister skriver: "Det var en jobb jeg ønsket."
Jeg skjønner. To negative gjør det ikke positivt.
Min tur.
Hvorfor lå du med den tyske jenta i Mexico?
Hvordan vet du om det? - Jeg snakket med henne.
Jeg vet ikke.
Jeg... Jeg sørget sånn
at det var som om den gamle Chris Longo var død.
Men du lå med henne på første kveld.
Jeg vet ikke.
Det var det hun sa.
Chris, gjorde du det du er anklaget for?
Jeg var glad i familien min.
Jeg ønsket bare det som var best for dem.
Beklager, Mike. Jeg kan ikke gjøre dette nå.
Gjøre hva?
Jeg kan ikke si hva som egentlig hendte.
Greit. I så fall...
Hvorfor flyktet du til Mexico etter at de ble funnet?
Du må forstå at det får deg til å virke utrolig skyldig.
Av og til
må du godta å virke en måte
for å beskytte noe som er viktigere.
Chris, hvis du skjuler noe for meg, finner jeg det ut.
Det er det jeg gjør. Jeg leter overalt.
Hvorfor drepte du dem?
Jeg drepte dem ikke.
Den er delvis en forbryterbiografi, men delvis mea culpa.
Den handler om det å skrive.
Sikkert at det er en hel bok, ikke en artikkel?
Er du sikker på at du har nok?
Det er en bok.
Vi finner ikke ut at det er som Afrika-saken?
Du kan tenke deg hvor vanskelig det ville vært for oss.
Så klart.
Dere har ingenting å bekymre dere for.
Alt hendte samtidig, og jeg hadde fem munner å mette,
så jeg tok alle jobber jeg fikk.
Var det da du begynte å stjele?
Vet du om det?
Det var bare småtteri.
Mat og klær og bleier. Bøker.
Den
bamsen de fant hos Madison, hos liket hennes. Den var egentlig Zachs.
Og så ble den gitt til Sadie og så til Madison.
Bare fordi jeg ikke kunne kjøpe nye leker.
Hva slags taper kan ikke engang...
Det sier mer om deg enn noe annet.
Gjør det?
Det er akkurat det jeg vil bruke i boka.
Chris, det er ikke lett
å kjenne seg igjen i noen som er anklaget for fire drap.
Men alle forstår at et barn trenger en leke.
Og det er som om bamsen døde da hun døde.
Jeg hadde ikke tenkt slik på det.
Dette er notisboken min fra Afrika. Du må se dette.
Se.
Så rart.
To menn, samme alder,
fra helt ulike verdener, forskjellig utdannelse,
men likevel er vi like.
Noe av det han skriver, er virkelig
rørende.
Du tror han er uskyldig, eller hva?
Jeg antar ingenting lenger.
Jeg skal si et ord, så skriver vi det første vi kommer på.
Greit? Fremtiden.
Fremtiden?
Jeg skrev "alltid en ny mulighet".
Jeg skrev ingenting.
Du kan finne på et ord.
Kjærlighet.
"Noe jeg alltid kødder til."
Deprimerende, men sant.
Det er rart, fordi
under "kjærlighet" skrev jeg "Mike og Jill".
Hva?
Jeg så vel på deg
og trodde at du skrev om henne.
Kanskje du gjorde det, på en måte.
Jeg hadde forventet at du skulle skrive "M.J.".
Jeg klarte det ikke.
Hvorfor ikke?
Det er for vanskelig.
Hvordan var hun?
Vakker.
Støttende. Hun var en flott mor.
Lojal.
Vi inngikk et løfte
om at vi aldri skulle lyve for hverandre.
Det var veldig viktig.
Du savner henne nok.
Ja.
Hun var som havet.
Hvordan det?
Hun var dyp.
Bølgende.
Av og til stormende.
Det var skikkelig fint.
Vi tar ett til.
Greit, men de er så vanskelige.
Det er bra at det er vanskelig. Det gjør det til en god øvelse.
"Løgner".
"Løgner"?
Er jeg en løgner? - Ja.
Er jeg en løgner?
Du stjal identiteten min.
Jeg var i Mexico. Hvem skulle jeg ha valgt?
Jeg vet ikke. Dr. Seuss.
Jeg trengte noen ingen visste om.
Beklager.
Det går bra. Jeg vet at jeg er et null.
Ikke for meg.
Visste du at han egentlig het Theodor Geisel?
Ja. Dr. Seuss. Jeg visste det.
Visste du det? - Han ble født i Wisconsin.
Det er en park der med statuer av alle Dr. Seuss' figurer.
Du ut-Seusset meg. Imponerende.
Jeg har unger.
Vi dro til Seussland.
På tide å gå.
Greit, kompis.
Takk, Mike.
Kom igjen.
Jo mer jeg graver, jo mer tror jeg at dette kan bli det beste jeg har gjort.
Har du en tittel?
"True Story."
Og når tror du at du har noe til oss?
Snart. Utrolig snart.
Bli ferdig her, Shortstop.
Shortstop.
Det er kallenavnet mitt.
Long-go.
Short-stop.
Shortstop. Vi dediserer den til ham.
Dedisere...?
I boka.
"Til Shortstop." Et lite nikk.
Hva er et nikk?
Et nikk er
når en forfatter skriver inn en hemmelig beskjed til en spesiell person.
Som en intern spøk.
Kult.
Mamma ville vært stolt.
Chris, hvis du blir kjent skyldig,
kan jeg ikke gi deg noen penger for boka.
Selv om jeg ville det, ville ikke loven tillate det.
Jeg forstår.
Så lenge du ikke håper at jeg blir det.
Blir hva?
Kjent skyldig.
Takk.
Det var HarperCollins.
Og?
De tilbød meg 250000 dollar på forskudd.
Jøss.
Den er visst det de trengte. De elsket skrivingen.
De vil at jeg skal skrive kontrakt med det samme.
Og han har fortalt deg hele historien?
Han fortalte meg det jeg trengte.
Gjorde han det?
Jeg vet ikke.
Kan du
være forsiktig med det? - Beklager.
Nei da.
Jeg vil bare sende dem en utskrift av de første kapitlene.
Går det bra?
Ja.
Det var bra at det ordnet seg.
Du bør være stolt.
Hvordan har du hatt det denne uka?
Jeg tror jeg burde si jeg er skyldig i alt, så jeg får alt overstått.
Folk tror det de vil. Uansett hva jeg sier.
Chris, jeg av alle folk vet hva det er å unngå sannheten.
Men jeg er smart nok til å gjenkjenne en ny sjanse når jeg ser den.
Jeg har aldri innrømt dette for noen, ikke engang Jill,
men de tingene jeg fikk sparken for:
Jeg gjorde det.
Da jeg skrev Afrika-historien, tullet jeg ikke med notatene.
Jeg slo ikke sammen figurene ved et uhell.
Jeg visste hva jeg gjorde.
Jeg visste at leserne ville bry seg mer
hvis de trodde at alt hadde skjedd ett barn, ikke fem.
Og jeg trengte at folk brydde seg.
Jeg ble så opphengt i å prøve å fortelle en god historie
at jeg glemte forpliktelsen til å fortelle sannheten.
Ikke gjør samme feil som meg.
Hvis du dekker over for noen eller lyver for dem,
tror du kanskje det er enklere,
men det tærer på deg. Det ødelegger deg.
Dette er høringen for påberopelse av skyld i Oregon mot
Christian Michael Longo, saksnummer VRN1641.
Er tiltalte til stede med advokat?
Ja, dommer.
Kan den tiltalte reise seg?
Mr. Longo, jeg går gjennom hvert av tiltalepunktene
i den rekkefølgen de ble inngitt.
For drapet på Zachary Longo, hvordan svarer du?
Klienten min erklærer seg ikke skyldig.
For drapet på Sadie Longo, hva svarer du?
Klienten min erklærer seg ikke skyldig, ærede dommer.
Dette er Mike Finkel. Er høringen over for sak 641?
Hvordan gikk det?
For drapet på MaryJane Longo, hva svarer du?
Klienten min erklærer seg skyldig.
For drapet på Madison Longo, hva svarer du?
Klienten min erklærer seg skyldig.
Rolig i salen.
Mr. Longo,
du innser vel hvor forvirrende retten vil synes dette er.
Med mindre du har fått vite noe annet,
kan dette medføre livstid på det aller minste.
Det forstår jeg.
Har du noen spørsmål?
Nei.
Alt du sendte oss, antydet at han ville erklære seg uskyldig i alt.
Jeg vet det.
Alle nyhetsutgivere i landet dekker historien,
men du virker helt uvitende.
Jeg innser det.
Du må love oss at du skaffer noe vi kan stole på.
Uten det har vi ingen bok.
Helvete!
Hva er det du gjør? Hva er det du gjør?
Du sa at du var uskyldig.
Jeg er lei for det.
Du burde faen meg være lei for det.
Hvem sier de er skyldig i to drap, men uskyldig i to andre?
Teit.
Chris, jeg forstår ikke.
Du er ikke interessert i å fortelle meg sannheten,
så hvorfor skulle jeg tro på noe du sier?
Av og til er sannheten utrolig. Det gjør den ikke til løgn.
Hva i helvete snakker du om?
Hører du deg selv? Bare slutt. Si noe som er sant!
Jeg vil det, men kan ikke. Det handler ikke bare om meg.
Hvem må du beskytte?
Jeg kan ikke si det.
Jeg vet bedre enn å stole blindt på kildene mine.
Hvis det er noen i verden som vet det, er det meg.
Men dette er annerledes. Det har gått månedsvis.
Ryktet mitt står på spill, eller det som gjenstår.
Mike,
du er en god venn.
Jeg skylder deg så mye.
Utrolig mye.
Mike, ikke gi meg opp.
Å skrive med deg er det eneste som har holdt meg gående.
Hvordan føltes det å skrive om familien din?
Det var vanskelig.
Rettssaken om drapene deres begynner i morgen.
Jeg foreslår at du tenker på dem i kveld.
Jeg tenker på dem hver kveld.
Mr. Finkel?
Jeg heter Greg Ganley,
jeg er etterforsker for Justisdepartementet i Oregon.
Jeg hjelper aktoratet i saken mot Christian Longo.
Jeg lurte på om vi kunne snakke sammen.
Flott. Vil du gå et sted som er litt roligere?
Takk.
Jeg vet at du har kommunisert med Mr. Longo.
Kanskje han har vært ærlig med deg om ting som angår saken, jeg vet ikke.
Men jeg må be deg om å hjelpe vår side nå.
Så vi kan sørge for rettferdighet her.
Hvilken hjelp?
Si hva du og Longo har diskutert.
La oss gå over alle brev eller innspilte samtaler mellom dere.
Det kan jeg ikke. Jeg lovte Chris å la være.
La meg gjøre dette tydelig.
Om du samarbeider, kan det utgjøre forskjellen
mellom at han blir kjent skyldig eller løslates.
Løslates? Hva snakker du om? Han erklærte seg skyldig.
Vi tror han prøver å forvirre juryen som en del av en større plan.
Kan han skape nok tvil til at rettssaken blir erklært ugyldig, vinner han.
Jeg vet at dette ikke gir mening nå,
men jeg har sett mange drapsmenn i retten gjennom årene.
Som oftest ser de ut som en desperat rev,
vill og forvirret.
Longo er rolig.
Han vet noe.
Vi har å gjøre med en utrolig farlig mann
som har drept før
og vil drepe igjen om han får muligheten. Så hva kan du gjøre for oss?
Jeg prøver å gi deg nok skyldfølelse til å snakke med meg.
Jeg legger dritten, for å si det sånn, i lomma di.
Skal du virkelig være mannen som kanskje gir ham frihet?
Du har gjort ditt nå. Nå er det i lovens hender.
Jeg kan ikke hjelpe deg.
Kan jeg spørre hvorfor?
Er det fordi du ikke vil dele skupet ditt?
Vil du ha det for deg selv?
Greit.
Jeg har sagt det jeg ville si.
Ring meg hvis du sliter med å sove.
Jill, hei.
Hyggelig å treffe deg.
Å treffe stemmen din, i det minste.
Chris? - Ja, akkurat.
Jeg prøvde å få tak i Mike,
men fikk ikke svar på mobilen hans,
så jeg lurte på om du kunne ta imot en beskjed.
Greit.
Bare si at advokaten min sa
at han kan ordne plass til ham når rettssaken begynner i morgen. Ok?
Greit.
Flott. Det er virkelig fint å snakke med deg, Jill.
Mike er så hyggelig.
Han har vært en kjempegod venn.
Han er sikkert sånn med alle.
Nei, jeg tror du er spesiell.
Ja, nettopp.
Det føles som om vi har kjent hverandre lenge.
Han er virkelig glad i deg.
Selv om det
virker som om han ikke vil slippe det løs.
Fortalte han deg det?
Ja.
Han forteller meg alt.
Livet i Finkelwood,
platesamlingen hans,
det gamle pianoet ditt,
badekaret dere kjøpte sammen.
Han prater i vei.
Det er som om jeg skriver en bok om ham, ikke motsatt.
Men han er nok under mye press.
Det må være vanskelig for deg at han er så opptatt.
Du vet ingenting om meg.
Det føles som om jeg gjør det.
Det er ikke meningen å gjøre deg ubekvem.
Jeg håper bare at vi også kan bli venner.
Det ville jeg virkelig likt. Mike er så viktig for oss begge.
Jeg har sluppet opp for penger. Kan du gi ham beskjeden?
Ja.
Takk, Jill.
Jeg er utenfor Lincoln tinghus,
der aktoratet vil be om dødsstraff for Christian Longo,
som er anklaget for drapet på kona si...
Sett dere.
16. desember.
En natt vi kommer til å snakke mye om.
Det var den siste natten i livet til denne kvinnen og disse barna.
MaryJane Longo, 34.
Zachary Longo, fire år gammel.
Under avhøret spurte jeg hva som hendte med familien hans.
Han sa at han hadde sendt dem til et bedre sted.
Hva tror du at han mente med det?
At han drepte familien sin? - At han hadde det, eller...
Protest. - Avvist.
En sånn bil på ei bru klokken halv fem om natta?
Jeg har bodd der hele livet, og det er uvanlig.
Uansett hørte jeg noen plask.
Så jeg ropte til ham
og spurte hva som foregikk. Han sa:
"Ingenting."
Gjenkjenner du den mannen her i dag? - Ja.
Kan du peke på ham?
La protokollen vise at vitnet pekte på den siktede.
Kjenner du den siktede?
Ja.
Hvordan? - Jeg var sjefen hans på Starbucks.
Hvor lenge jobbet han for deg? - I to måneder.
Når så du ham sist?
17. desember. Den morgenen kom han en time for sent på jobb.
Det var dagen etter drapene. - Ja.
Sa han noe?
Han sa at kona hans hadde forlatt ham for en annen mann.
En journalist.
Hvordan virket han?
Sånn som alltid. Veldig rolig.
Veldig fjern.
Du sier at du kjenner den siktede. Når så du ham sist?
19. desember.
To dager etter drapet. - Ja.
Hva gjorde han? - Spilte basketball.
To dager etter at kona og barna hans ble drept.
Vi bruker samme treningssenter.
Ingen av likene til barna viste tegn til kamp,
som antyder at de sannsynligvis kjente og stolte på drapsmannen.
Både Zachary og Sadie hadde plastilin under fingerneglene.
Sadies tånegler hadde perleaktig neglelakk,
den samme som på MaryJanes tær.
De lakket dem sannsynligvis sammen.
Madison
ble funnet i kofferten.
Små kloremerker her antyder at Madison må ha våknet
før hun døde.
Dusinvis av hårkar i ansiktet hennes sprakk mens hun strevde med å puste.
MaryJanes lik ble funnet i denne kofferten.
Dette var en voldelig og vill handling.
Et brutalt angrep.
Nakken hennes er brukket.
Men det virker som det kan ha hendt etter at hun døde,
da hun ble stappet ned i kofferten.
Aktoratet avslutter bevisføringen, ærede dommer.
Da begynner vi med forsvarets første vitne,
Christian Longo, i morgen tidlig.
Retten er herved hevet til kl. 10.00 i morgen.
Jeg er lei for det.
Hvorfor?
Dette må være vanskelig for familien din.
Hvorfor snakker du med meg? Trenger du denne scenen i boka di?
Nei, ikke i det hele tatt.
Men du skal fortsatt skrive den?
Jeg er forpliktet.
Du kunne ha fortalt så mange historier, men valgte hans.
Faktisk så valgte han meg.
Man velger bryllupsdagen sin, Mr. Finkel, og navnene til barna sine.
De viktige tingene. Han valgte ikke deg. Han utnyttet deg.
Kvelden den 15.
var du ærlig med henne om gjelden deres for første gang?
Kanskje det ble for mye på én gang,
men ja, jeg fortalte henne alt.
Hun hadde tårer i øynene.
Men jeg ville
få alt frem i lyset.
Bare fortsett.
Så jeg sa
at vi ikke hadde betalt for leiligheten. Og at vi måtte flytte igjen.
Om kredittkortene jeg hadde skaffet ved å forfalske signaturen til faren hennes.
Om de falske sjekkene. Om at jeg stjal bilen.
Jeg tror det såret henne mest.
Jeg hadde gitt den til henne på bryllupsdagen vår.
Hun hadde alltid ønsket seg en.
Hvordan reagerte hun da du sa det?
Hun var ganske opprørt.
Da jeg fortalte henne om bilen, slo hun meg.
Hun ropte at jeg kunne komme meg ut og la henne være.
Jeg hadde aldri sett henne sånn.
Zach og Sadie sov på stuen,
så jeg gikk til dem.
Da jeg våknet, var det morgen. Jeg laget frokost til ungene.
Jeg gikk for å se til MaryJane.
Hun sov sammen med Maddie.
Da jeg vekket henne, skjøv hun meg vekk og gikk inn på badet.
Jeg tok med Maddie til stuen til ungene.
Vi laget noen plastilindyr.
Det nærmet seg da jeg måtte på jobb.
Jeg tilbød meg å ta en fridag,
men MaryJane sa at jeg måtte gå, fordi vi hadde så mye gjeld
at vi ikke hadde råd til flere fridager.
Så hun kledde på seg og kjørte meg på jobb.
Og
jeg var bekymret for henne hele dagen.
Da jeg kom hjem, sent,
stod døren åpen.
Hun var inne.
Hun hadde kun på seg slåbrok.
Og hun nektet å snakke.
Så falt hun sammen.
Jeg spurte hva som var galt.
Og jeg ble faktisk
irritert fordi hun nektet å svare.
Hun hulket bare.
Så jeg gikk inn på soverommet for å skifte,
og det var da
jeg så Madison.
Hun var
viklet inn i sengetøyet.
Hun så syk ut. Lilla-aktig.
Hun bevegde seg ikke.
Så jeg gikk bort og ristet litt i henne.
Det var da jeg oppdaget at hun var kald å ta på.
Veldig kald.
Og jeg kunne ikke... Jeg kunne ikke tro hva som hendte.
Jeg løp inn på stua.
Jeg tok MaryJane og reiste henne opp.
Og jeg skrek:
"Hva har hendt med Maddie? Hva er galt med henne?"
Og det var da jeg tenkte: Hva med Zach og Sadie?
Da jeg sa navnene deres, ble MaryJane hysterisk.
Hun begynte å slå meg med knyttnevene.
Og jeg sa: "Du må få kontroll på deg selv.
"Du må si hva som hendte."
Jeg prøvde bare å riste på henne.
Hun så meg rett inn i øynene.
Og hun sa:
"Du gjorde dette.
"Det er din feil."
Og jeg visste ikke hva hun snakket om.
Og så sa hun:
"Du gjorde dette.
"Du drepte oss."
Så jeg... holdt henne mot veggen,
og jeg prøvde bare å få henne til å si hvor barna var.
Jeg skjøv henne,
prøvde bare å tvinge henne til å si det.
Men jeg vet at jeg... Jeg mistet kontrollen.
Jeg var så sint.
Hva sa hun?
Hun sa
at de var i vannet.
Rolig i salen.
Hun sa at de var i bukta.
Så seg hun ned på gulvet.
Jeg
tok tak i halsen hennes og løftet henne.
Hun tok tak i armen min.
Men hun lot meg gjøre det.
Og jeg vet at det var sånn hun døde.
Hva gjorde du så?
Jeg gikk og hentet
den store kofferten og den lille kofferten.
Jeg la MaryJane i den store kofferten.
Jeg ville gjøre det samme med Madison,
da jeg fikk sjokk. Fordi
hun fortsatt pustet.
Ikke særlig godt, men hun pustet.
Så jeg la henne ned.
Og
selv om hun pustet, så jeg på henne som død.
Jeg kunne ikke gjøre noe for henne.
Ingenting.
Så jeg
la hånden min rundt den
lille halsen hennes.
Og klemte.
Jeg kjente at livet hennes svant.
Og så pustet hun igjen.
Så jeg klemte hardere.
Og så innså jeg at jeg ikke kunne...
Jeg kunne ikke bare legge henne i kofferten. Den var for stor.
Jeg ville bare at hun skulle ha det behagelig.
Så jeg la noen av klærne hennes inni den.
Jeg la alle favorittingene hennes inni den.
Alt som ville gjøre henne lykkelig.
Favorittbamsen hennes.
Det var nesten som om bamsen døde da hun døde.
Så tok jeg med koffertene ut til bukta og
slapp dem i vannet.
Og jeg kjørte til brua.
Og jeg bare
ble der og tenkte på barna mine.
Hvorfor tror du at hun gjorde dette?
Hvorfor tok hun ikke bare barna og dro?
Hun sa en gang
at om jeg gikk fra henne, ville hun ikke klare å leve videre.
Så da hun gjorde dette,
prøvde hun kanskje å vise meg hvor viktig jeg var for henne.
Kanskje hun trodde at hun kunne lage noe bra
av to ting som var dårlige.
Som et dobbelt negativ.
Forsvaret avslutter bevisføringen.
Retten er hevet.
Jeg har noe til deg, brevene mine fra Longo.
Jeg har over 100 brev hjemme.
Dette var over 80 sider langt. Du burde bruke dette.
Svarte du? - Av og til.
Brevvenner.
Du burde passe på dem. Du trenger dem til boka di.
Dette er avgjørende bevis.
Vil du se avgjørende bevis, kom innom kontoret mitt.
Men du kan legge bort det. Det er over.
Hvis du hadde tvunget meg til å vitne, ville du ha fått dette.
Det kunne ha påvirket juryen.
Ja, jeg vet det.
Hvis de dømmer ham for forsettlig drap, løslates han kanskje om noen år.
Men du ville ikke ha vært et godt vitne, med tanke på troverdighet.
Du har også
blitt dømt nylig.
Og du ble dømt som løgner.
La oss håpe at juryen avgjør det samme om ham.
Jeg trodde du var høyere.
Hvorfor det?
Jeg vet ikke. Kanskje fordi han ser opp til deg.
Nei. Jeg ser opp til ham.
Er det for kaldt for deg her inne?
Nei, det går bra.
Går det bra med ham?
Jeg håpte at du kunne svare på det.
Vi snakker ikke sammen så mye lenger.
Da er vi to.
Jeg har ikke sett en kvinne på så lenge.
Når jeg ser på deg,
er det som å se på havet.
Jeg ligner mer på en dam, tror jeg.
Kan jeg spille noe til deg?
"Se la mia morte brami."
"Hvis du ønsker at jeg dør".
Carlo Gesualdo skrev den i 1611,
noen år etter at han drepte kona si og den nyfødte sønnen sin.
Kona hans hadde en elsker.
Så han sporet dem opp med en jaktkniv.
Han knivstakk henne mange ganger over hele kroppen hennes.
Mens hun blødde i hjel på gulvet,
måtte elskeren ta av henne klærne, ta på seg den blodige nattkjolen hennes
og ydmyke seg selv.
Før han skjøt ham i hodet.
Så gikk han opp
og slo den nyfødte sønnen sin i hjel mot siden av babysengen hans.
Musikken er nesten vakker nok til å få meg til å glemme
at jeg hører på noe som er skrevet av en mann
som knuste skallen til babyen sin mot et møbel.
Men ikke helt.
Mike vil prøve å forstå deg.
Jeg tror han tror at om han kan forstå deg,
så kan han kanskje forstå seg selv.
Men jeg vil ikke forstå deg i det hele tatt.
Du er drapsmann.
Du dreper kvinner og barn.
Du er en narsissist som er bitter når han ikke får oppmerksomhet.
Jeg er her for å si at uansett hva som skjer med deg,
kan du aldri unnslippe det du er.
Medlemmer av juryen, har dere en dom i Oregons sak
mot den tiltalte, Christian Michael Longo?
Det har vi, ærede dommer.
Protokollfører, la dommen legges frem.
I drapet på Sadie Longo, hvordan dømmer dere den tiltalte?
Skyldig, ærede dommer.
Og i drapet på Zachary Longo, hvordan dømmer dere den tiltalte?
Skyldig, ærede dommer.
For drapet på MaryJane Longo,
burde den tiltalte få dødsstraff?
Som svar på dette spørsmålet har juryen sagt ja.
For drapet på Madison Longo, Zachary Longo
og Sadie Longo har juryen svart ja på dette spørsmålet.
Juryen kan gå.
Det er ferdig. Jeg venter utenfor.
Rolig i salen.
Mr. Longo,
du hadde muligheten til å spare familien til ofrene dine for videre smerte
ved å innrømme hva du hadde gjort.
Istedenfor manipulerte du retten slik du manipulerte familien din,
til tross for den overveldende bevismengden mot deg.
Å klandre kona di
for å ha drept barna sine
var et grotesk svik, både mot henne og minnet hennes.
Du må ha innsett at ingen ville tro deg.
Ærlig talt er du et mysterium for meg.
Og hvis Gud er villig, vil du fortsette å være det.
Derfor overlater jeg deg til fengselsvesenet
for å transporteres til en dødscelle i Oregon statlige fengsel.
Retten er hevet.
KJÆRE MIKE,
Jeg visste at du ville komme.
Du ser godt ut.
Jeg skriver fortsatt.
Ingen svarte først, som såret meg.
Og jeg blir visst bedre, for jeg har fått to frieri.
Lykke til med det.
Det eneste gode som kom av dette, var at jeg fikk møte deg.
Og jeg køddet til og med til det.
Det angrer jeg på.
Jeg også.
Var det derfor du skrev til meg?
Er du klar? Til å fortelle sannheten.
Jeg gjorde det.
Jeg drepte MaryJane.
Da jeg kom hjem den kvelden, satt hun over skrevs på senga
og trykte en pute ned mot madrassen.
Under den så jeg Madison.
Som kjempet.
Jeg vet ikke hvorfor hun gjorde det,
men jeg var illsint fordi hun lot det gå utover datteren vår.
Så mistet jeg besinnelsen.
Jeg ble sprø, Mike.
Jeg må ha drept Zach og Sadie, men jeg husker det ikke.
Jeg husker ingenting.
Jeg vet ikke engang hvem jeg drepte først. Alt er svart.
Det første jeg husker, er at jeg våknet på flyplassen.
Fikk du blackout?
Det kan gjelde som galskap i gjerningsøyeblikket.
Jeg har ny advokat. Han anker saken.
Den er sterk. Men henger ikke på greip.
Hvis MaryJane ville drepe Madison, hadde hun hele dagen på seg.
Hvorfor ventet hun til du kom hjem og kunne se henne?
Enten er hun manipulerende, eller så er hun sprø.
Hun kan ikke være begge.
Det eneste logiske er et innbrudd.
Du kom hjem, fant alle døde og fikk panikk.
Du trodde du ble lurt i en felle.
Så du dumpet likene og rømte.
Men noen andre drepte dem. Er det mulig?
Kanskje.
Nei, det er det ikke.
Ingen av historiene henger på greip, fordi de bare er jævla løgner.
Du drepte dem, din syke jævel.
Du drepte alle sammen.
Advokaten din ringte meg om anken.
Han ba meg om å være karaktervitne.
Det første jeg skal si til dommeren, er å se etter løgnene.
Vær på vakt for galskap i gjerningsøyeblikket.
Vær på vakt for selvforsvar. Vær på vakt for innbrudd.
Vær på vakt for alle tårevåte dritthistorier han kommer med.
Hvordan går det med boka, Mike?
Hvordan selger den?
Du trengte ikke å skrive den ferdig. Men det gjorde du.
Du klarte ikke å la være.
Vi er ikke så ulike.
Jo, det er vi.
Alle disse historiene. Vet du hva? Det er ingen som hører etter lenger.
Ett menneske gjør det.
Du, Mike.
Jeg er det viktigste som noen gang har hendt deg.
Fra nå av er du bare han som snakket med fyren som drepte familien sin.
Og det er alt.
Og hvis jeg åpner kjeften, kommer du løpende.
"Jeg hatet ham.
"Jeg hatet ham på en intens måte man bare kan hate noen man bryr seg om.
"Jeg hadde vært fascinert av Longo.
"Og også blitt lurt av ham.
"Han var borte, dømt til døden.
"Og jeg hadde følelsen av å ha overlevd noe.
"En slags storm.
"Men selv om jeg var levende og hel,
"var det alt jeg var etterlatt med."
Takk.
Hvis det går bra, Mr. Finkel, lovte forlaget oss en spørsmålsrunde.
Jeg vet at det er mange folk som har spørsmål.
Mr. Finkel, tror du at han vil drepe igjen, kanskje i fengsel?
Jeg tviler.
Kommer de til å måtte sikre ham? Med remmer og sånt?
Nei.
Hvor ville du plassert ham på en liste over lignende drapsmenn, Mr. Finkel?
Som Ted Bundy? Ed Gein?
Mr. Finkel,
kan jeg spørre deg om noe?
Angrer du på at du tok kontakt?
Hva mener du?
Det virker som om Christian Longo har mistet friheten sin,
men etter å ha hørt deg lese i dag
lurer jeg på hva du kanskje har mistet.
MIKE FINKEL SKREV ALDRI FOR NEW YORK TIMES IGJEN.
HAN BOR FORTSATT I MONTANA MED JILL OG DE TRE BARNA DERES.
ETT ÅR SENERE INNRØMTE LONGO AT HAN HADDE DREPT FAMILIEN SIN.
FRA DØDSCELLEN SIN
HAR HAN SKREVET ARTIKLER FOR EN REKKE UTGIVELSER.
INKLUDERT NEW YORK TIMES.
MIKE OG CHRISTIAN SNAKKES FORTSATT, DEN FØRSTE SØNDAG I HVER MÅNED.
Oversatt av: Birthe Lorgen, Deluxe